TIDIGARE I SHERLOCK
Sherlock Holmes, Baker Street 221 B.
- God eftermiddag. - Han är alltid sån.
Jobbig dag?
Du flyttade dit i går och nu löser ni brott ihop.
- Du är för glad. Det passar sig inte. - Än sen? Spelet kan börja!
Om det funnits hjältar, skulle jag inte vara en.
Jag skulle kunna bränna hjärtat ur kroppen på dig.
Det här borde duga.
- Har du byxor på dig? - Nej.
Minns mig som kvinnan som slog dig.
- Det fanns inget monster. - Sherlock?
Nu möts vi till slut.
- Farväl, John. - Sherlock!
- De där tar livet av dig. - Din jävel!
Jaktens spänning, blodet som pumpar, vi två mot resten av världen.
Vänta! Vi måste koordinera oss.
- Jag bad dig att sluta vara död. - Jag hörde det.
Du löser inga gåtor, du är bara överdramatisk!
Det ligger en döende man därinne, lös det här nu!
Han är utpressningens Napoleon.
- Nu blir ni inte hjälte, mr Holmes. - Jag är en högpresterande sociopat!
Vi kan inte bura in Sherlock nånstans utan att orsaka uppståndelse.
Alternativet kräver ditt godkännande.
Tack för alla fina stunder, John.
- Saknar du mig? - Hur är det möjligt?
- Hur går det på landsflykten? - Efter fyra minuter?
- Hoppas att du lärt dig. - Vem behöver mig nu?
- Saknar du mig? - England.
ELLER...
Andra afghankriget innebar ära och befordringar för många.
För mig var det inget annat än olycka och katastrof.
Kapten!
Jag återvände hem vid bedrövlig hälsa och med dystra framtidsutsikter.
Omständigheterna förde mig förstås till London.
Den stora dypöl där alla imperiets dagdrivare hamnar.
Watson!
Stamford. Minns du mig?
- Vi arbetade på Barts samtidigt. - Just det, Stamford.
Var har du hållit hus? Du är ju smal som en sticka.
Jag kom hem. Alla hade inte den turen.
- Vad händer nu? - Jag behöver nånstans att bo.
Ett bra ställe till rimligt pris. Det är inte lätt.
- Du är den andra som säger det i dag. - Vem var den första?
- Kära nån! - Det är tydligen ett experiment.
Han pryglar lik för att se hur långt efter döden blåmärken kan uppstå.
- Finns det ett medicinskt syfte? - Det vet jag inte.
Inte jag heller. Nå, var har du din vän?
Ursäkta!
Jag hoppas att vi inte stör.
- Ni har varit i Afghanistan. - Dr Watson, mr Sherlock...
- Utmärkta reflexer. Ni duger. - Förlåt?
- Regents Park-lägenheten kan bli vår. - Vem har sagt nåt om en lägenhet?
Jag nämnde det för Stamford. Här kommer han med er, som är solbränd och skadad.
Det är uppenbart att ni fick lämna Afghanistan i all hast.
Vi tar detaljerna i morgon. Jag vill inte missa hängningen i Wandsworth.
Ett yrkesmässigt intresse. Jag spelar även fiol och röker pipa.
- Det gör väl inget? - Nej...
Ni verkar oförmögen att avsluta meningar. Vi ska nog komma överens.
Då ses vi kl. 19 i morgon.
Namnet är Sherlock Holmes, och adressen Baker Street 221 B.
Ja, han har alltid varit sån.
Tidningar! Tidningar!
Hur säljer "Den blå karbunkeln"?
Den är mycket populär, doktor Watson.
- Blir det ett ordentligt mord snart? - Jag ska höra med brottslingarna.
- Är han där? Sitter han där? - Nej då.
- Ha en trevlig dag. - Framåt!
God jul, mr Holmes!
Mr Holmes!
Ni kan väl förvarna mig innan ni kommer?
Det visste jag inte själv, mrs Hudson. Styckade lantjunkare är svårplanerade.
- Vad har ni där i? - Ingenting.
- Fångade ni in mördaren, mr Holmes? - Ja, men benen saknas.
- Ni har visst en ny novell i tidningen. - Ja, tyckte ni om den?
Nej.
- Det gör jag aldrig. - Varför inte?
Jag får aldrig säga nåt, bara släppa in gäster och servera frukost.
- I berättelsen är ju det er funktion. - Min vad?!
Känn er inte åsidosatt, mrs Hudson. Jag är knappt med i hundhistorien.
- Jag är hyresvärdinna, ingen rekvisita. - "Baskervilles hund"?
- Rummen ser så sjabbiga ut! - Det är illustratörens fel.
Jag fick odla mustasch så att folk skulle känna igen mig.
Under de många år jag haft äran att följa mr Holmes bedrifter-
- har det ibland varit svårt att välja vilka fall läsarna ska få ta del av.
Vissa kräver fortfarande diskretion, medan andra är för färska.
Av alla våra gemensamma äventyr-
- har inget fall påverkat min vän så mycket, både psykiskt och fysiskt-
-som "Den vedervärdiga bruden".
Kära nån!
Mrs Hudson! Det står en kvinna i vardagsrummet. Ska hon vara där?
Det är en klient! Hon ville prompt vänta tills ni kom.
Vill ni slå er ned?
- Frågade ni inte vad hon ville? - Fråga ni!
- Varför frågade inte ni? - Hur då? Jag säger ju ingenting!
Ge henne några repliker innan hon börjar svälta oss.
Jag heter Sherlock Holmes, det här är dr Watson.
- Tala fritt, han förstår ändå inget. - Holmes...
Först vill jag uppmärksamma några saker.
Ni utnyttjar ert okynniga sinne för humor för att lätta er ångest.
Ni gifte er med en till synes vänlig man-
- som har lämnat er för en motbjudande kvinna med tvivelaktig moral.
Ni kom hit i förhoppning om försoning.
Kära nån, Holmes!
Det är alldeles uppenbart, att döma av er parfym.
- Parfymen? - Den hjälper mig, men förstör för er.
- Jaså? - Jag kände igen den, inte ni.
- Mary! - John.
Varför i hela friden låtsas du vara en klient?
Jag såg ingen annan utväg för att få träffa min make.
Det gällde internationellt ränksmideri!
- En mördad lantjunkare. - Det var angeläget.
- Du borde inte ha lämnat mig. - Vad skulle du ha gjort?
- Vad gör du, mer än ser förvånad ut? - Nu räcker det!
Stå inte bara där, Lestrade!
- Hur visste ni att det var jag? - Era kliv är omisskännliga.
Jag kom precis, mrs Hudson sa inte ett ord.
Satirisk litteraturkritik är en oroande ny trend bland hyresvärdinnor.
- Varför kommer ni när ni är ledig? - Hur vet ni det?
40 procent av era blickar riktas mot karaffen. - Förse inspektören, Watson.
Jaha, Lestrade... Vad kan vi hjälpa er med?
Jag har inget ärende, jag tittade bara förbi.
- I all vänskaplighet? - Ja, för att önska er god helg.
Thomas Ricoletti, Emelia Ricolettis make.
Förmodligen på väg till bårhuset för att identifiera henne.
Det slapp han faktiskt.
Du får ej glömma
- Minns alltid ungmön... - Vem är ni?
- Varför gör ni så här? - Mjölnaremön...
Du minns väl vår sång, min kära? Jag sjöng den på vårt bröllop.
- God jul. - God jul.
Äntligen klart. Nå, inspektören, vilket ärende för er så skamset hit?
- Vem har sagt att något har skett? - Ni, om än inte med ord.
- Nu tar ni fel, Holmes. - Rätta mig då, doktorn.
Han ville inte ha ett glas, utan behövde ett.
Han är inte skamsen, utan rädd.
Min Boswell lär sig. De växer upp så fort.
- Fyll på poliskårens mod, Watson. - Slå er ned, inspektören.
Jag är inte rädd, precis.
Att känna rädsla inför fara är klokt och inget att skämmas för.
Ta det från början.
Du!
Nej! Snälla...
Du?!
Stanna.
- När skedde det här? - I går morse.
Hur beskrevs brudens ansikte?
...eller jag?
En kvinna skjuter sig själv, och ni undrar vem mördaren är?
- Polisens nya bottenrekord. - Det är inte därför jag är här.
- Jag antog det. - Vad hette bruden?
Emelia Ricoletti. Det var hennes bröllopsdag i går.
Polisen kallades till platsen och liket togs till bårhuset.
- Självfallet. Varför berättar ni det? - På grund av det som hände sen.
I Limehouse, några timmar senare.
Scenen står klar, ridån går upp. Vi är klara att börja.
Med vad då?
För att lösa ett fall kan man behöva börja med ett annat.
- Så ni har ett nytt fall? - Ett gammalt, mycket gammalt.
- Jag måste gå ner på djupet. - I vad då?
Mig själv.
"Blek som döden, med mun som ett blodrött sår."
Poesi eller sanning?
- Många hävdar att det är samma sak. - Ja, idioter. Poesi eller sanning?
- Jag såg henne också. Efteråt. - Efter vad då?
Du...?
Emelia? Du är ju död, du kan inte vara här.
Är jag inte vacker, Thomas? Lika vacker som dagen då vi gifte oss.
- Vad är det frågan om? - Vad ser det ut som, min stilige vän?
Ett pangbröllop.
"Tills döden skiljer oss åt." Två gånger, i det här fallet.
- Oerhört. - Omöjligt.
Enastående. Ett iscensatt självmord, ett mördande lik. - Kom, Watson.
- Vart ska vi? - Bårhuset. Snabba ryck.
Det säger man sällan om bårhus.
- Ska jag sitta här och vänta? - Nej, vi lär vara hungriga sen.
- Tweedkostym på bårhuset? - Nöden har ingen lag.
Frun.
- Jag deltar i en politisk kampanj. - Jaså?
- Kvinnlig rösträtt. - Är ni för eller emot?
Försvinn.
Har de gett sig av igen? Vilket liv de lever, de där herrarna.
- "De där herrarna"... - Bekymra er inte. Det här är till er.
OMEDELBART.
Hälsa min make att jag kommer hem sent. Jag har brådskade ärenden.
- Är allt som det ska? - Ja, men en vän är i nöd.
- Kära nån, vilken vän? - England.
Det var inte vidare tydligt.
Vem är bårhusansvarig?
- Det vet ni. - Alltid han...
Vad är det för idiot som har gjort så här?
Det är för allas säkerhet.
Hon är död, halva huvudet är ju borta. Hon utgör inget hot.
Säg det till hennes man där.
Det var knappast en död kvinna som var i farten i Limehouse.
Märkligare saker har hänt.
- Som vad då? - Ja... Märkliga saker.
- Ni talar som ett barn. - En man ligger bakom. Var är han?
Holmes.
Hooper.
Fortsätta jobba!
Ni är här för att förvåna oss med era magiska trick, förmodar jag?
- Är det nåt ni vill peka ut åt mig? - Ingenting, mr Holmes.
Ni kan gå, närhelst ni vill.
Jag bad mr Holmes att komma hit. Samarbeta, det är en order.
Det finns två särdrag, som ni säger i dr Watsons noveller.
- Det har jag aldrig sagt. - Jo, ganska ofta.
Det är definitivt Emelia Ricoletti. Hon har identifierats bortom minsta tvivel.
- Vem var det då i Limehouse? - Emelia Ricoletti.
Omöjligt, hon låg ju här.
Hon identifierades av sin man strax innan han dog. Han tog knappast fel.
Kusken sa samma sak.
Hon kan inte ha befunnit sig på två ställen samtidigt.
Nej, nyligen avlidna kan bara vara på en plats i taget.
- Tvillingar? - Nej.
- Varför inte? - Det är det aldrig.
Emelia hade bara en äldre bror, men han dog för fyra år sen.
- Det kanske var en hemlig tvilling. - Va?!
En hemlig tvilling... Det kan ha varit noga uttänkt.
Ända sen befruktningen? Så oerhört förutseende.
- Det är aldrig tvillingar, Watson! - Vad tror ni då?
- Desto viktigare, vad stör er? - Nu förstår jag inte.
Varför så rädd? Vadan karaffanfallet, och varför frihetsberöva ett lik?
Det andra särdraget...
En blodfläck på fingret... Den kan ha tillkommit på flera sätt.
Definitivt, men det är en sak till... Den var inte där förut.
Det var inte det där heller.
DU
Du! Du?! Du...?
- Holmes? - En pistolmynning i munnen...
Kulan gick genom hjärnan och bakhuvudet sköts bort.
Hur kan han ha överlevt?
- Ni menar "hon". - Ursäkta?
- Inte "han", utan "hon". - Självfallet.
Tack för ett fascinerande fall. Jag skickar ett telegram när jag löst det.
Dödsorsaken är förstås skottet, men mycket tyder på lungsot.
Det kan vara värt en obduktion.
Värst vad han blev observant, nu när pappa har gått.
Jag är observant på vissa saker, och Holmes är blind för somligt.
- Jaså? - Ja, så är det.
Otroligt vad som krävs för att lyckas i en mansdominerad värld.
- Vad menade han? - Fortsätt arbeta!
- Nå, Holmes? Nån teori har ni väl? - Inte än.
Vi är ute på djupt vatten, Watson.
Och jag måste ännu djupare.
Inte förrän flera månader senare tog vi upp det märkliga fallet igen.
Då under mycket oväntade omständigheter.
- Fem stycken, allihop på samma sätt. - Tyst, det här är av största vikt.
Ekliptikans oblikvitet... Jag får inte grepp om den.
- Jag trodde att du kunde allt. - Det vore slöseri med hjärnkapacitet.
- Varför är det så viktigt? - Viktigare än fem trista mord.
Fem män har mördats i sina hem.
Med riskorn på golvet och det "du" skrivet i blod på väggen.
Bruden måste ha återuppstått, på nåt vis.
Jag har löst det.
- Omöjligt! - Inte alls!
Det har skrivits mycket om den mystiska mrs Ricoletti.
Nu skyller folk sina mord på ett spöke för att vilseleda enfaldiga poliser.
Löst. Prata med mrs Hudson på väg ut, hon vill känna sig delaktig.
- Är ni säker? - Ja, gå nu. - Watson!
På med hatt och skor, vi har ett viktigt möte.
- Flyttade inte dr Watson ut? - Jo, visst gjorde han väl det?
Vem har jag då talat med?
Jag talar för hela den enfaldiga poliskåren: stolen är tom.
Ja, det är den visst. Jag tyckte väl att han blivit lättare att göra med.
- Var har du varit? - Ursäkta, jag ligger efter.
Är det så svårt att koka ett ägg?
Brasan är sällan tänd, allt är dammigt och du höll på att förstöra mina skor!
Men nu är ju personalen min frus ansvar. Var är hon?
- Hon har tyvärr gått ut. - Ut? Så här dags?
- Visste ni inte det? - Hon är ju jämt ute.
- Precis som ni, då. - Ursäkta?
- Bara en iakttagelse. - Det har ingen bett dig om.
- Ni är nästan aldrig hemma samtidigt. - Nu går du över gränsen.
- Jag får be min fru att tala med dig. - Och när träffar ni henne?
- Jag glömde nästan - ett telegram. - Vad har du gjort hela morgonen?
- Läst er senaste novell i The Strand. - Tyckte du om den?
- Varför nämner ni aldrig mig? - Ut.
KOM OMEDELBART, OM DET PASSAR.
ANNARS, KOM ÄNDÅ. HOLMES.
- Vad för nåt? - Ekliptikans oblikvitet.
- Jag trodde det var viktigt. - Ja, det är ju jordens lutning.
- Försöker du verka smart? - Jag är smart.
Jag förstår. Vi ska träffa nån som är ännu smartare än du.
Håll truten.
DIOGENESKLUBBEN
FULLSTÄNDIG TYSTNAD
God morgon, Wilder. Är min bror här?
Givetvis, sir. Det är frukost.
- Främlingens kammare? - Ja, sir.
Den här herren är min gäst.
Dr Watson, förstås! Jag uppskattade verkligen "Den blå karbunkeln".
Tack. Det... gläder mig.
Ni är mycket... ful.
Förlåt?!
Ful. Det ni sa om "Den blå fiskhandlaren". Mycket fult.
Så roligt att ni tyckte om min potatis.
Det där behöver slipas, Watson. Dra ner på danslektionerna.
Ursäkta?
Den perfekta platsen för den som vill studera mänskligheten.
Så bra, med tanke på att din växande bakdel verkar sitta fast här, min bror.
Sherlock. Dr Watson.
- Ni ser välmående ut. - Jaså? Jättelik, hade jag trott.
Ja, när ni säger det, är den här dieten mycket hälsovådlig. Ert hjärta...
Oroa dig inte. Han har ett stort hål där hjärtat borde sitta.
- Ett släktdrag. - Det var inte kritiskt menat.
Med den här takten lever ni i högst fem år till.
- Trodde vi inte tre år? - Jag tror fortfarande på fyra.
Som vanligt är du inte observant. Notera fettringarna på hornhinnorna.
- 3 år, 4 månader och 11 dagar, då. - Har ni slagit vad?!
- Det står honom fritt att dö tidigare. - Den risken får du ta.
- Spelar ni vågspel om ert eget liv? - Hellre det än om andras.
- Tre år, om du äter plommonpuddingen. - Avgjort.
Jag väntade mig besök av dig angående Manor House. Det var en svår nöt.
- Jag löste fallet. - Det var förstås Adams.
Avundsjuka. Hans avhandling om ekliptikans oblikvitet-
-överglänstes av en annans.
- Ja, jag läste den. - Förstod du?
- Självfallet. - Nej, förstod du avundsjukan?
Det är inte lätt för ett geni att förstå ett ännu större geni.
- Kallade du hit mig för att håna mig? - Ja. Nej, men jag älskar det.
Vi hotas av en osynlig fiende som ständigt finns i vår närhet.
Dessa fiender finns överallt och är omöjliga att upptäcka och stoppa.
- Socialister? - Nej, doktorn, inte socialister.
Anarkister? Fransmän? Suffragetter?
- Finns det nån grupp som inte oroar er? - Han är ständigt på sin vakt. Utveckla.
Det är bara en hypotes som jag vill att du styrker. Jag har ett fall åt dig.
- Skottarna? - Har ni läst om så kallad "paranoia"?
Det låter serbiskt.
En lady Carmichael kommer att söka upp dig.
Men hur ska vi besegra dessa osynliga fiender?
Det ska vi inte. Vi kommer utan tvivel att förlora.
- Varför det? - För att de har rätt.
Och vi har fel.
- Vad gäller fallet? - Det har fascinerande aspekter.
Så säger jag inte! Du har väl redan löst det?
Bara i huvudet. Du får göra fotarbetet.
- Varför inte berätta er lösning? - Då blir det ingen utmaning.
- Gör du det? Det ska nog roa dig. - På ett villkor: en pudding till.
- Två år, elva månader och fyra dagar. - Spänningen ökar. Tick, tack...
- Tack, Wilder. - En mr Melas söker er, mr Holmes.
Han får vänta i fem minuter, jag har ett vad att vinna.
Nej förresten, 15 minuter.
Tick, tack...
- Jag vill be er om råd, mr Holmes. - Det är lätt ordnat.
- Och hjälp. - Inte alltid lika lätt.
Det har inträffat någonting som är egendomligt och skrämmande.
- I så fall har ni tur. - Tur?
- Det är mina specialiteter. - Mycket lovande.
- Holmes... - Berätta om ert trångmål, är ni snäll.
Jag har grubblat länge och väl-
- men så slog det mig att min man är bekant med er bror.
Jag är osäker på om det ens faller inom ramen för er verksamhet.
Jag borde kanske vända mig till en präst.
Vad har du för betungande planer för förmiddagen, min kära?
Ansträngande brodyr? Ett krävande möte med modisten?
Jag hoppas att du bara retas, Eustace.
Eustace!
Hon är borta.
Är det här ännu en av alla dina hemligheter? Vem var det du såg?
Det var hon. Det var bruden!
- Och ni såg ingen? - Nej. Inte förrän i morse.
Eustace!
Eustace?
Eustace!
Tusan!
Var är du, Eustace? Det är jag!
Du får ej glömma
Minns alltid ungmön
Minns mjölnaremön
Vad är det? Eustace?
Gå ut och lek. Gör som jag säger.
Vad ska det här betyda?
- Döden. - Va?
Det betyder döden.
Nej, det är ingenting. Jag misstog mig.
- Du är ju alldeles blek. - Det är ingenting!
Har ni kvar kuvertet?
Min man förstörde det. Men det stod ingenting på det.
- Har sir Eustace varit i Amerika? - Nej.
- Inte ens före ni gifte er? - Inte vad jag känner till.
Fortsätt med er fascinerande berättelse.
Det här var i måndags morse.
- På onsdagen såg han henne. - Vem då?
Eustace?
Hon har kommit för att ta mig, Louisa! Mina synder har kommit i kapp mig!
Vem har kommit? Du skrämmer mig, Eustace.
Se själv!
- Ser du henne inte? - Nej, jag ser ingen alls.
Vem är ni?
Svara! Vem är ni!
Eustace! Säg nåt, för Guds skull!
Det är Emelia Ricoletti.
Nej... Inte du.
Nej...! Snälla!
I natt, Eustace Carmichael, ska du dö.
- Holmes? Emelia Ricoletti - "bruden"! - Så ni känner till namnet?
Ursäkta Watson. Han är nästan maniskt förtjust i att påpeka det uppenbara.
- Hur mår er make nu? - Han tiger. Jag bad honom att åka bort.
- Nej, han måste stanna där. - Så han är utom fara?
Jo, nån vill mörda honom, men utan bete gillrar man ingen fälla.
- Min man är inget bete! - Nej, men han kan bli.
Åk hem. Vi tar nästa tåg. Vi har bråttom, för sir Eustace ska dö i natt.
Det bör nog undvikas.
- Definitivt. - Det bör definitivt undvikas.
Min lillebror har åtagit sig fallet.
Han får inte misstänka att ni arbetar åt mig.
Är det uppfattat, Watson?
Lita på mig, mr Holmes.
- Tror du...? - Nej.
- Du vet inte vad jag skulle säga! - Något skrattretande om övre makter.
Men bruden, Holmes. Emelia Ricoletti har återuppstått!
- Du förbluffar mig, Watson. - Jaså?
Sen när har du fantasi?
Sen jag övertygade läsarna om att en ombytlig narkoman är nåt slags hjälte?
Ja, det var faktiskt imponerande.
Men jag försäkrar dig att det inte finns några spöken.
Annat än de vi själva skapar.
Ursäkta? Spöken som vi själva skapar? Vad menar du?
- Somnambulism. - Förlåt?
Jag går i sömnen. Det är vanligt. Jag trodde ni var läkare.
Det hela var bara en mardröm.
- Även innehållet i kuvertet? - Ett osmakligt skämt.
- Så uppfattade inte er fru det. - Hon är hysterisk.
Nej.
- Förlåt? - Hon är inte hysterisk.
- Hon är intelligent och observant. - Hon är rädd för apelsinkärnor.
Hon kan se hela världar där andra inte skulle se någonting.
Hur kommer ni fram till det, mr Holmes?
Hon måste ha haft sina skäl till att gifta sig med er.
Jag ska försöka rädda ert liv. Vad är er koppling till fallet Ricoletti?
- Ricoletti? - Ja, berätta gärna i detalj.
- Jag vet inget om henne. - Jag sa inte att hon var kvinna.
- Jag hoppas vi återses i morgon. - Knappast!
Då får jag väl tyvärr utreda mordet på er. Adjö.
Du försökte åtminstone.
- Ge det här till lady Carmichael. - Vad var det?
Hon sover ensam i natt, med alla husets dörrar och fönster stängda.
Tror du att vålnaden... bruden kommer att locka ut sir Eustace igen?
Ja, varför annars hota med att han ska dö i natt?
- Men inte följer han väl efter? - Vem vet? Han tyngs av skuldkänslor.
- Kärnorna var en varning. - Inte ett skämt?
Apelsinkärnor används som dödshot i Amerika.
Det vet sir Eustace, och han vet varför han ska straffas.
- Har det med Emelia Ricoletti att göra? - Antagligen. Vi har alla våra spöken.
De är skuggorna som avgränsar alla våra soliga dagar.
Han är dödsdömd, men fruktar nåt annat mer än döden:
Att bli släpad till helvetet av mrs Ricolettis vålnad.
- Struntprat, väl? - Ja. Tog du med revolvern?
- Den hjälper väl inte mot spöken? - Just precis.
Kom, Watson! Spelet kan börja.
- Huka dig, Watson! - Förlåt, jag fick kramp.
- Är lampan fortfarande tänd? - Ja.
Sir Eustace.
...och lady Carmichael. Hela huset sover.
- Det här är mitt livs längsta natt. - Tålamod, Watson.
Det är bara midnatt.
Det är inte ofta vi sitter så här tillsammans.
Tur det, det är plågsamt för knäna.
Två gamla vänner i samspråk, män emellan.
- En enastående kvinna. Lady Carmichael. - Det täcka könet är din avdelning.
- Du sa ju att hon var intelligent. - Och med beundransvärt höga fotvalv.
- Du anser att hon är för god för honom. - Nej, det har jag ingen åsikt om.
- Det har du visst. - Äktenskap intresserar mig inte.
Varför inte? Du har ett fotografi i ditt fickur.
Jag råkade se att det är Irene Adler.
Du tjuvtittade när jag sov. Trodde du inte att jag skulle märka det?
- En värdig motspelare. - Ett fint fotografi.
Varför vill du vara ensam? Är det en så konstig fråga?
Inte från en psykiater, men från en militärläkare.
Jag är din närmaste vän, utan någon som helst konkurrens.
- Det ger jag dig rätt för. - Jag försöker föra ett samtal.
- Låt bli det. - Varför måste du vara ensam?
Syftar du på romantik? Som du vet finner jag känslorörelse motbjudande.
- Den är sandkornet i instrumentet. - Sprickan i linsen, ja.
- Där ser du, jag har sagt det förut. - Ja, i min novell.
Det är mina ord, inte dina. Det är bilden som jag förmedlar till läsarna.
Hjärnan utan hjärta, räknemaskinen. Jag skriver det, läsarna älskar det-
-men jag tror inte på det.
Du är en levande människa. Du har ett förflutet.
- Du måste ju ha... - Vad då?
- Du vet. - Nej.
- Erfarenheter. - Ge mig din revolver.
Du är en man av kött och blod, med känslor och... impulser.
Jag har aldrig längtat så efter att bli anfallen av ett spöke.
Jag frågar i egenskap av din vän, eftersom jag bryr mig om dig.
- Vad har gjort dig sån här? - Åh, Watson...
Ingenting har "gjort" mig. Jag är min egen skapelse.
- Redbeard? - Herregud...!
Vad ska vi göra?
Vi slår oss i slang med henne.
Mrs Ricoletti, förmodar jag? En fin kväll, för årstiden.
- Det kan inte vara sant! - Nej, det kan det inte.
- Är det låst? Ett fönster krossades. - Bara ett fönster intresserar oss.
Stanna här, Watson. Det här är enda vägen ut.
- Men ljudet kom från den här sidan. - Stanna här!
Ni lovade att skydda honom! Ni lovade!
Jag vet att du lever.
Det måste du göra.
Inte ska vi behöva stå här i mörkret.
Det är faktiskt 1800-tal.
Du får ej glömma
- Hon är där nere! - Säg inte att du övergav din post!
- Tomt, på grund av dig! - Jag såg spöket, Holmes!
Det finns inga spöken!
- Vad har hänt? Var är sir Eustace? - Han är död.
Det är inte ert fel.
- Du har rätt. - Skönt att du inser det.
Det är lika mycket Watsons fel. Den vi skulle skydda ligger död.
- Du erbjöd dig att utreda hans mord. - Övertygad om att slippa!
- Vad säger ni, doktorn? - Han har fått ett kraftigt knivhugg.
- Så det var en man? - Kanske.
- Kniven är skarp, så kanske en kvinna? - Vi vet vem det var!
- Jag såg spöket! - Du blev lurad.
- Du sa själv att jag saknar fantasi. - Eliminera det omöjliga, alltså spöket.
Det är så uppenbart att till och med Lestrade borde förstå det!
Bara en hade motiv och möjlighet. Det enda som saknas är ett meddelande.
- Det finns ett. - Och det krossade fönstret...
Det enda krossade fönstret är det som vi krossade, men vi hörde... Vad sa du?
- Om ett meddelande. - Att mördaren lämnade ett.
- Det sitter ju en lapp på kniven. - Den fanns inte där förut.
Holmes?
Vad är det?
SAKNAR DU MIG?
- Gör du det? - Vad då?
SAKNAR DU MIG?
Hur fick du tag på den där? Jag lämnade kvar den på mordplatsen.
"Mordplatsen"? Var får du alla märkliga uttryck från?
- Saknar du honom? - Moriarty är död.
Men liket hittades aldrig.
Som väntat, när man knuffar ut en professor i ett vattenfall.
Logiken fick ett melodramatiskt slut. Ditt liv i ett nötskal.
Var får du alla märkliga uttryck från?
- Har du gått upp i vikt? - Sen i går? Vore det möjligt?
- Nej. - Och ändå har jag ökat i omfång.
- Vad säger det Englands bäste detektiv? - Englands?
Du är på djupare vatten än du trodde. Har du upprättat en lista?
- Över vad? - Allt. Vi behöver en lista.
- Duktig pojke. - Nej, den är inte färdig än.
Moriarty är nog av en annan åsikt.
Han försöker distrahera mig, få mig ur kurs.
Ja, han är sprickan i linsen, flugan i salvan, viruset i datan.
Jag måste avsluta det här.
Om Moriarty överlevde Reichenbachfallet kommer han att söka upp dig.
Jag väntar.
Ja.
Jag befarar att du gör det.
Han har suttit så där i två dagar. Han har inte ätit någonting.
- Det står journalister här utanför. - Jag lyckas inte köra bort dem.
Jag har haft fullt sjå med att brygga te.
- Varför bjuder ni dem på te? - Jag vet inte, jag bara gör det.
En misstänkt, sa han, och nu tiger han.
- Märkligt, för han tycker om den biten. - Han sa att jag kunde lösa det.
Då tog han säkert i.
- Vad gör han? - Han väntar, säger han.
På djävulen. Det skulle inte förvåna mig. Vi har mycket konstigt folk här.
Telegrafera om det blir nån förändring.
- Du vet redan allt jag kan säga dig. - Då har mitt svar redan slagit dig.
Som en pistolkula.
Det är en farlig vana att fingra på laddade vapen i fickan på rökrocken.
Eller är du bara glad att se mig?
- En försiktighetsåtgärd. - Annat vore förolämpande.
Jag resonerar förstås likadant.
Jag tycker om din lägenhet. Den luktar så...
- ...manligt. - Du har säkert varit här förut.
Du är ju alltid ute på äventyr för The Strands räkning.
Följer illustratören med? Får du posera medan du arbetar?
Jag vet att du varit här sex gånger när jag har varit ute.
Du har förresten en förvånansvärt bekväm säng.
- Damm består i huvudsak av hudflagor. - Jag vet.
Det smakar annorlunda. Hud ska vara färsk.
- Slå dig ner. - Alla är damm i väntan på att spridas.
Det är överallt. I varje andetag, i varje solstråle... Kasserade människor.
- Fascinerande. Sätt dig. - Människor, människor...
Ingenting går att hålla blankt.
Gör det nåt om jag skjuter, så att pipan blir ren?
Vi behöver inga leksaker för att döda varandra. Hur intimt vore det?
- Vad vill du? - Du sökte upp mig.
Du vet att det inte är sant. Vad är du ute efter, Sherlock?
- Sanningen. - Jaså, den. Sanningen är tråkig.
Du förväntade dig inte att jag skulle dyka upp. Sir Eustace förtjänade det.
- Du kan inte ha dödat honom. - Än sen? Sluta!
Du bryr dig varken om sir Eustace eller bruden, utan bara om en enda sak.
Jag vet vad du gör.
Bruden sköt skallen av sig, och sen kom hon tillbaka.
Omöjligt, men hon gjorde det.
Och du måste få veta hur. Eller hur?
Du förtärs av att inte veta.
Du försöker stoppa mig. Distrahera mig, få mig ur kurs...
Visst påminner det om ett annat fall?
Visst har det hänt förut? Det är inget nytt under solen.
Vad var det nu...? Minns du vilket fall det var?
Jag har det på tungan.
Jag har det på tungan...
Jag har det...
...på tungan.
Akta mrs Hudsons tapeter. Om du slinter med fingret dör du.
Förlåt?
Död... är det nya "sexig".
- Det där var uppfriskande. - Hur kan du leva?
Hur ser jag ut?
Svara ärligt. Syns det?
- Du sköt dig. Hur kan du leva? - Jag får väl kamma över det.
Jag såg dig dö. Varför är du inte död?
För att det inte är fallet som dödar, Sherlock.
Det borde du av alla veta. Det är aldrig fallet.
Det är landningen!
Vi har landat.
Nej... inte nu!
- Jag hoppas att resan var behaglig. - Din exil blev kortare än väntat.
Jag måste tillbaka! Jag hade nästan löst det!
Tillbaka vart då? Du kom inte långt.
- Ricolettis vedervärdiga fru! - Vi förstår inte, Sherlock.
Ett hundra år gammalt fall, på min hårddisk. Hon återuppstod från de döda.
- Som Moriarty? - Hon sköt sig. Ja, som Moriarty.
Vi fick reda på det alldeles nyss. Han är på tv överallt.
Mycroft ringde för fem minuter sen. Vad har ni gjort för framsteg?
Jag var i tankepalatset. Jag frågade mig hur jag skulle ha löst fallet 1895.
Allt började falla på plats. Jag var där, helt uppslukad...
Har du läst på Johns blogg om hur ni träffades?
Ja, det hjälper ibland. Jag är smartare genom hans ögon.
Skulle vi tro på det där?
- Han har en hel värld i huvudet. - Jag måste tillbaka dit.
Tankepalatset är en minnesteknik. Jag vet vad det är, och vad det inte är.
Det kanske finns saker som jag vet, men inte du.
Det gör det. Har du upprättat en lista?
- Du har gått upp i vikt. - Sluta! Har du upprättat en lista?
- Över vad? - Allt du har stoppat i dig.
Nej, det är inte det. Han går in i ett slags trans.
Vi har haft en överenskommelse, ända sen det hände.
Var jag än hittar honom, i en gränd eller i en kvart-
-ska han ha en lista.
Han kan inte ha tagit allt det här på fem minuter.
Han var hög redan när han klev ombord. Missbrukare är listiga.
Jag är brukare. Jag lindrar tristessen och skärper tankeförmågan.
Det här kan du dö av!
Kontrollerat bruk är sällan dödligt. Avhållsamhet innebär inte odödlighet.
- Jag kollar upp Emelia Ricoletti. - Jag har tillgång till MI5:s arkiv.
- Det är där jag kollar. - Vad säger du om MI5:s säkerhetssystem?
Att de borde ha ett. Fallet är mycket riktigt olöst.
Håll tyst! Jag måste tillbaka. Jag var nära en lösning när ni började babbla.
- Förlåt, störde vi din tripp? - Hör på nu...
- Nej. - Jag är inte arg.
Vilken lättnad, jag som var så orolig. Nej, vänta... Det var jag ju inte.
Jag ställde upp för dig, och kommer att göra det igen.
Jag kommer alltid att ställa upp.
- Det här är mitt fel. - Det har inte med dig att göra.
En vecka i fängelse. Jag borde ha förstått det.
Att det innebar att du spärrades in tillsammans med din värsta fiende.
- Morfin eller kokain? - Vad sa du?
- Jag sa ingenting. - Jo, du sa...
Vad är det i dag? Morfin eller kokain?
Holmes?
Vad är det i dag, Holmes? Svara!
- Moriarty var här. - Moriarty är död.
- Jag var på ett jetplan. - Vad för nåt?
Du och Mycroft var där.
Du har inte lämnat lägenheten, Holmes. Du har inte varit någonstans.
Nå, morfin eller kokain?
Kokain, i sjuprocentig lösning. Vill du pröva?
Nej, men jag skulle gärna kasta ut hela ditt förråd genom fönstret.
Då skulle jag hindra dig.
Då skulle du bli påmind om vem av oss som är soldat och vem som är narkoman.
Du är ingen soldat.
Arméläkare. Jag kan bryta varje ben i din kropp - och namnge dem.
Du låter ditt sinne grumlas av känslor.
- Aldrig under en utredning, lovade du. - Nej, det var i en av dina noveller.
Jag svansar gärna efter dig som en idiot, så att du får framstå som klok.
- Men det här går inte an! - Varför inte?
- Folk behöver dig. - För dina idiotiska novellers skull?
Ja, för mina idiotiska novellers skull.
Telegram, mr Holmes!
- Vad är det? - Det är Mary.
Han kan vara i fara. Vi har ingen tid att förlora.
Är det kokainet som talar? Mary är säkert bara hos vänner.
Kom nu!
Vad är det frågan om? Klarar du av det här?
Ja, för Marys skull, Watson. Tvivla aldrig på det.
- Holmes? - Jag mår bra!
- Inte den. Den här. - Varför?
Du är Sherlock Holmes. På med fanskapet.
En droska!
Var är hon? Vad är det som pågår?
Hur skulle vi fördriva tiden utan alla dina frågor?
Säg var min fru är, din uppblåsta fjant, annars åker du på en smäll!
- Var är hon, Holmes? - I en avsakraliserad kyrka.
Hon tror sig ha funnit lösningen, så hon har försatt sig i stor fara.
En väl vald hustru.
- För satan...! - Jag har hittat dem.
- Vad är det här, Mary? - Konspirationens hjärta.
För Guds skull... Vad är detta? Och vad gör du här?
Jag gör utforskningar, för mr Holmes räkning.
- Hur kunde du, Holmes? - Inte han, den smartare av dem.
Jag insåg att fler måste vara inblandade.
Jag tror att mrs Ricoletti fick hjälp av sina vänner.
Bravo, Mary. "Den smartare"?
Jag trodde jag höll på att mista dig. Att vi försummade varandra.
- Det var du som flyttade hemifrån. - Jag pratade med Mary.
- Jobbar du åt Mycroft? - Han vill ha koll på sin galne bror.
Har du inte tänkt på att hon är ovanligt kapabel?
Nej, han vet hur kapabla sköterskor kan vara. Och du?
- Det slog mig först nu. - Stackars trögtänkte lillebror.
Ja, nu koncentrerar vi oss.
- Vad är det de vill uppnå? - Låt oss ta reda på det.
Förlåt, jag kan inte motstå dramatik. Och den vurmen verkar ju ni dela.
Enastående. Vilken förträfflig teater. Jag uppskattar verkligen skådespelet.
Emelia Ricoletti sköt sig, återvände från de döda, och dödade sin man.
Hur gick det till? Vi tar händelserna i tur och ordning.
Mrs Ricoletti ser till att verkligen fånga allas uppmärksamhet.
Du?! Eller jag?
Hon sätter en revolver i munnen, och skjuter ner i marken med den andra.
En kumpan sprutar blod på gardinerna, så att alla bevittnar "självmordet".
Ett lik som liknar mrs Ricoletti körs till bårhuset.
Självmordet intresserar Scotland Yard föga.
Den äkta mrs Ricoletti avlägsnar sig.
Nu till det riktigt fiffiga. Hon ber en kusk som känner henne-
-att köra till makens opiumhåla.
En perfekt skådeplats för ett perfekt drama!
Vem är du? Vad vill du?
Emelia...?!
En perfekt identifikation. Mrs Ricoletti har återvänt från graven.
Lite smink, och vi får ett hämnande spöke!
Nu återstod bara en sak.
Låt det gå snabbt. Inga tårar.
Nu skulle bara liket på bårhuset bytas ut-
- så att en eventuell identifiering utan tvivel visade att det var hon.
- Men varför? - Alla stora idéer har sina martyrer.
Alla krig har självmordsuppdrag, och detta är ett krig.
Halva mänskligheten krigar mot den andra.
Den osynliga, ständigt närvarande armén-
- som sköter om våra hem, uppfostrar våra barn.
Förbisedda, förtryckta och avfärdade-
-och till och med utan rösträtt.
Men likväl en armé, beredd att strida för sin sak-
- och rätta till en orättvisa lika gammal som mänskligheten.
Mycroft hade rätt, Watson. Det här kriget måste vi förlora.
- Hon var döende. - Vem?
Emelia Ricoletti var sjuk i lungsot och hade inte lång tid kvar.
Så hon beslöt att göra sin död betydelsefull.
Hon var väl bekant med Amerikas hemliga sällskaps metoder-
- och använde dem till att ställa sir Eustace till svars för sina synder.
De träffades i Staterna.
Han lovade henne allt. Giftermål, ställning...
Han roade sig med henne-
- och sen avfärdade han henne, övergiven och pank.
Hooper!
Holmes.
Mig lurade hon inte, Holmes.
Varför nämner ni aldrig mig?
Emelia trodde hon skulle bli lycklig med Ricoletti. Men han var ett odjur.
Emelia Ricoletti var vår vän. Ni anar inte hur svinet behandlade henne.
Men bruden... Vi såg henne.
Ja, det gjorde vi.
Och glaset som krossades var inget fönster, utan ett gammalt trick.
- Det kan inte vara sant! - Nej, det kan det inte.
"Peppers spöke", kallas det.
En enkel avspegling på en glasyta av en livs levande människa.
Deras enda misstag var att krossa glaset när de flyttade det.
Se dig omkring. Rummet är fullt av brudar.
När hon väl hade återuppstått, kunde vem som helst vara hon.
Ett hämnande spöke som sprider skräck hos alla män med onda avsikter.
En vålnad som straffar fähundar som alltför länge gått ostraffade.
En krets av furier som har vaknat.
Kvinnor som jag... som vi har ljugit för och svikit.
Kvinnor vi har förbisett och avfärdat.
När idén väl existerar, kan den inte kväsas.
Personen bakom detta är målmedveten och bekant med sir Eustaces grymhet.
En mörk hemlighet som bara de närmaste kände till, däribland Emelia Ricoletti-
- kvinnan som maken hade svikit många år tidigare.
Om man räknar bort spöket återstår bara en misstänkt.
Inte sant, lady Carmichael?
Det är bara en liten detalj som inte riktigt stämmer.
Varför anlitade ni mig för att förhindra ett mord ni själv tänkt begå?
"En detalj som inte riktigt stämmer..." Nej, för det är ju inte på riktigt!
Sherlock...
Tittut.
Nej... Inte du. Det kan inte vara du.
Allvarligt talat. Kåpor, gonggong...
Vi mästerskurkar brukar inte ha gonggongar och maskeradkläder.
Vad är det som händer?
Är det fånigt nog? Gotiskt nog? Galet nog, till och med för dig?
Det stämmer inte, för det är inte på riktigt. Ingenting.
Vad pratar han om?
Det här finns bara i ditt huvud.
Sherlock? Holmes!
Du drömmer.
Drömmer han?
Där är du ju. Vi trodde du var borta. Är det här alltså "kontrollerat bruk"?
- Var blev Emelia Ricoletti begraven? - För 120 år sen?
- Det kan ta flera veckor att få fram. - Klart.
- Hur är det här relevant? - Jag måste få veta.
- Hur Moriarty gjorde? - Det hände bara i ditt huvud.
- Mordet var på riktigt. - Hennes vänner reste stenen.
- Vad du än tror att du ska hitta... - Jag måste försöka!
ÄLSKADE SYSTER TROFAST BORTOM DÖDEN
Mrs Ricoletti begravdes här, men vad hände med det andra liket?
De gjorde sig av med det, men knappast här.
Jo! Nån skaffade fram liket åt dem, som Molly Cooper gjorde åt mig när...
- Det går vi inte in på nu. - Ska du verkligen göra det?
- Jag måste! - Så talar en sann missbrukare.
- Det är viktigt! - Det är ditt beroende som talar.
- Moriarty är tillbaka! Vi måste agera. - Sen! Låt mig göra det här nu.
Alla låter dig alltid göra som du vill. Den här gången ställer jag inte upp!
Ring när du vill börja jobba. Jag kör hem Mary.
- Mary kör hem mig. - Så ska det låta.
- Han har rätt. - Det har han jämt. Det är tråkigt!
Hjälper ni mig?
Cherchez la femme.
Kära nån, skåpet är visst tomt.
De måste ha begravt det under kistan!
Tyvärr, Sherlock. De kanske gjorde sig av med liket nån annanstans.
Säkerligen. Och det var länge sen. Vi har viktigare saker att ta itu med.
Moriarty har återuppstått.
Du får ej glömma
Var är jag? Jag drömmer alltså fortfarande.
För djupt, Sherlock. På tok för djupt.
Gratulerar, du blir den förste nånsin som begravs i sitt eget tankepalats.
- Är det inte lite väl dramatiskt? - För dig och mig? Inte alls.
- Vad är du? - Du vet vad jag är.
- Moriarty, brottets Napoleon. - Moriarty är död!
Inne i ditt huvud kan jag aldrig dö.
Du kallade din hjärna för en hårddisk. Säg hej till viruset.
Det är så här det slutar för oss två, tillsammans här för evigt.
Du har en magnifik hjärna, Moriarty.
Kanske lika magnifik som min egen.
Jag är rörd. Jag är hedrad.
Men när det gäller närkamp utan vapen på randen av ett stup...
...är det du som åker i vattnet, puttefnask!
Du tror att du är så stor och stark, Sherlock. Men inte mot mig!
Jag är din ömma punkt!
Jag håller dig nere!
När du snubblar, när du misslyckas, när du är svag-
-då är jag där!
Försök inte kämpa emot. Ligg där och förlora!
Ska vi falla tillsammans? Det måste vi göra.
I slutänden är det alltid bara du och jag!
Var så vänlig att lämna min vän ifred, professorn. Ni besvärar honom.
- Orättvist, ni är två stycken! - Ja, har ni inte läst The Strand?
Ner på knä, professorn.
- Händerna i nacken. - Tack, John.
- När började du kalla mig John? - Du skulle bli överraskad.
Det skulle jag inte alls. Dags att vakna, Sherlock.
Jag berättar historier, jag vet när jag är med i en.
- Det är klart att du gör, John. - Hurdan är han, mitt andra jag?
- Smartare än han ser ut. - Förbannat smart, alltså.
- Förbannat smart. - Varför rymmer ni inte bara ihop?
- Oförskämt. - Skamlöst.
- Skulle du ta illa upp? - Inte alls.
- Det var min tur. - Javisst.
- Hur hade du tänkt vakna? - Så här, tror jag nog.
- Är du säker på det? - Jag överlever alltid, John.
Men hur?
Elementärt, min käre Watson.
- Har ni saknat mig? - Mår du bra?
- Du tog en överdos. Du borde läggas in. - Hinner inte. Moriarty är tillbaka.
Jag hoppas nästan att han är det, om det räddar dig från det här.
Det där behöver jag inte nu. Nu har jag äkta vara - arbete.
Lova mig.
Borde du inte få mig benådad, som en riktig storebror?
Dr Watson...
Håll ett öga på honom, tack.
- Vänta, Sherlock. Lever Moriarty? - Jag sa bara att han är tillbaka.
- Så han är död? - Ja, han sköt ju skallen av sig.
Jag tog nyss en överdos bara för att bevisa det. Moriarty är död.
Men framförallt vet jag precis vad han tänker göra härnäst.
Flygmaskiner, "telefon" -manicker... Vad är det för tokiga fantasier?
Det är bara min bild av hur framtiden kan se ut, och vi i den.
Från en droppe vatten kan man härleda Atlanten eller Niagara.
- Eller Reichenbach? - Har du skrivit om fallet?
Som ett av mina sällsynta misslyckanden, förstås.
"Äventyret med den osynliga armén"?
"Furiernas krets"? "Monsterregementet"?
Jag tänkte mig "Den vedervärdiga bruden".
- Makabert. - Det säljer. Mord också.
Angående din egen berättelse...
Är det fortfarande bara en sjuprocentig lösning? Du har inte ökat dosen?
Kanske att jag lät fantasin skena, men såna saker kan bli verklighet.
Jag skulle trivas i den världen.
- Inte jag. - Jo, det tror jag nog.
Men så har jag alltid vetat att jag är en tidlös man.
Översättning: Martina Nordkvist www.undertext.se